Homilia predicada per fra Lluís Solà, diaca
2C
9,6-10; Sl 111,1-2.5-6.7-8.9 (R.: 5a); Jo 12,24-26
Celebrem avui un sant important de l’església romana, Llorenç, diaca i màrtir.
La nostra litúrgia li reserva la categoria de festa i, a més, n’ha conservat,
en bona part, un ofici antic i venerable. El seu nom s’ha recitat des de sempre
en el cànon romà, al costat del dels apòstols, juntament amb el d’altres onze
màrtirs, un nom, Laurentius, que prové del mot llatí laurus, llorer, amb les
connotacions de la victòria, de la perennitat i de la bona olor del Crist.
Voldria apropar-me a la figura d’aquest sant —els sants són testimonis que ens
ajuden a concretar el nostre seguiment de Crist— a partir de dos textos
complementaris, un de litúrgic i un altre, diguem devocional. Començo
per aquest darrer.
Es tracta de la Llegenda àuria, o Flos sanctorum, un recull de
vides de sants del segle XIII escrita pel frare dominicà Jaume de Voràgine. És
el llibre que, juntament amb la Vita Christi de Ludolf el Cartoixà va
marcar la conversió de sant Ignasi de Loiola. Si bé aquestes flors de santedat
estan brodades de llegenda, trobem, pel que fa a sant Llorenç, aquest detall
evangèlic que ens mou també a nosaltres a conversió: el prefecte Valerià volia
obtenir les riqueses que, com a diaca, responsable de la caritat de l’església,
havien estat confiades a Llorenç pel seu bisbe, el papa Sixt II, que el precedí
en el martiri: «—On són els tresors de l’Església? Sabem que els tens amagats».
Llorenç va demanar un termini de tres dies, «i va reunir una multitud de
pobres, coixos, cecs», i digué a Valerià: «—Vet ací els tresors. Mira’ls bé.
Són autèntics, eterns i tan extraordinaris que no minven mai, al contrari,
sempre creixen. Els béns que busques han estat repartits entre tots aquests, en
ells han estat esmerçats i per mitjà d’ells han pujat al cel».
El Martirologi romà, que és el llibre oficial de l’església romana —molt
poc conegut— per a la commemoració litúrgica diària dels sants inscrits al
calendari, ens resumeix amb aquest text tan concís la mateixa realitat que
trobàvem en la Llegenda àuria: «Festa de sant Llorenç, diaca i màrtir,
que, desitjós, tal com refereix sant Lleó el Gran, de compartir la sort del
papa Sixt també en el martiri, havent rebut l’ordre de lliurar els tresors de
l’Església, rient-se del tirà, li mostrà els pobres que havia vestit i
alimentat amb els recursos de les almoines. Al cap de tres dies vencé les
flames per la fe en Crist i l’instrument del seu martiri es convertí en
distintiu del seu triomf. El seu cos fou deposat a Roma al cementiri del
Verano, conegut després amb el seu nom».
Tots dos textos subratllen aquesta realitat: el testimoni martirial, en aquest
cas l’efusió de la sang, va lligat al testimoni del servei, que autentifica tot
el martiri, tot el testimoniatge del deixeble de Crist. En l’església antiga el
diaca, com diu el seu nom, era el ministre qualificat, el servidor de taula,
l’encarregat, en nom del bisbe, de repartir les almoines de l’església, una
paraula, almoina, que prové de la paraula grega éleos, que significa compassió,
misericòrdia. «Vet ací els tresors de l’Església», digué sant Llorenç al jutge
en presentar-li els pobres. Ressò de les paraules de Jesús: «De pobres, en
tindreu sempre entre vosaltres» (Mc 14,7): el veritable tresor de l’església,
perquè són l’objecte de la benaurança del Regne.
Que la veneració d’aquest sant, diaca i màrtir, ens ajudi a renovar la nostra
identitat cristiana de testimonis de Crist en el nostre servei de cada dia,
posant la nostra vida i els nostres béns generosament a disposició dels altres
i de Crist de manera inseparable, sense mesquinesa, amb la pobresa evangèlica
que sap donar i rebre en el compartir fratern. Amén.